London, 1718
Jeg er journalist og meget lidt interesseret i dine forfløjne ideer.
Du er forfatter, og det er din skæbne at skrive denne mands historie.
En historie om intens kamp, om venskab og en udødelig kærlighed til verden.
Nydeligt, nydeligt. Masser af liv, død og lidenskab.
De burde gå til scenen.
Men hvilken relevans har denne historie til en skribent som jeg?
De er min yndlingsskribent.
- Og hvad er dette? - En vis Robinson Crusoes dagbog.
- Historien er altså sand? - Hvert et ord.
- En lunefuld sømands logbog. - Læs den, Daniel.
De vil med sikkerhed finde historien interessant.
Min historie begynder som så mange andre med en kvinde.
Mary McGregor og jeg skulle giftes.
Men familien McGregors formue voksede, og familien Crusoes svandt ind.
Og derfor blev min elskede, meget mod sin vilje-
- trolovet med min ven Patrick Connor.
Skønt Patrick kendte til vore bånd, nægtede han at afstå fra aftalen.
- Det behøver ikke at ende sådan. - Hvorledes så?
Skal jeg hæve forlovelsen og vanære min familie?
Engang var vi venner. Betyder det slet ingenting?
Ja, vi var venner...
...men venskabet er forbi!
Så må vi kæmpe.
Hun skal være min hustru, Robin. Det er Guds vilje.
Vi har elsket hinanden, siden vi var børn.
- Det er ikke din kamp, James! - Du er ikke som dine brødre.
Bliv ikke som dem.
Du får hende aldrig!
Tilgiv mig, kære Gud...
Han er død, sir.
Morder.
Til hest, sir. Af sted, nu!
Morder!
- Han vidste, jeg ikke elskede ham. - Og dog kæmpede han?
Det gjorde I begge.
- Tror du, jeg ville dræbe min ven? - Du tog imod hans udfordring.
Havde en klogere mand ikke gjort det?
- Hans brødre vil søge hævn. - Det er sket.
Patrick var min ven-
- og jeg ønskede ham ikke en så grusom skæbne.
- Rejs. Du er ikke i sikkerhed her. - Vil jeg nogensinde være det?
Tiden læger alle sår. Jeg taler med Patricks familie.
Følg med kusken. Han er pålidelig-
- og vil sørge for, du kommer ud af landet.
Lær af dette og kom tilbage.
Jeg kommer tilbage om et år, og så bliver du min hustru.
Skal jeg gifte mig til anden side, hvis der går 13 måneder?
Jeg elsker dig. Du vil altid være i mine tanker.
Et år...
Ikke længere.
Og således stak jeg til søs. Dér ville jeg være i sikkerhed.
I mange måneder besejlede vi de store verdenshave.
Vi besøgte hemmelighedsfulde øer under sydlige himmelstrøg-
- svømmede med havfruer og sejlede med silke, krydderier-
- jade og mahogni. Og engang havde vi slaver i lasten.
Forsynet havde gjort mig hjemløs, men ikke uden mål.
Trods min fortid i hæren, var det min akademiske erfaring-
- som foranledigede, at kaptajnen opfordrede mig til-
- at nedfælde vor rejse på papir.
- Kom ind. - Med hilsen fra kaptajnen, sir.
Luk døren.
Patricks død sendte mig i eksil, men det var tanken om Mary-
- og dét at hun skulle blive min, der holdt mit mod oppe på rejsen.
Vort lille skib havde mødt og udstået uvejr og frådende bølger på tre have.
Uvejret kunne rase en uge eller længere-
- og med tiden fik jeg mere tillid til kaptajnens og besætningens evner.
- Skalk lugerne! - Lugerne skalkes!
Vi går ned!
Tag mig i hånden!
- Hjælp! - Vi går på grund!
Jeg trådte ind i en ukendt verden, og med rædsel slog det mig-
- hvor frygtelig min situation var.
Jeg stedte mine kammerater til hvile, men tankerne var hos mig selv.
Jeg vidste ikke, hvor jeg var endt. I hvilket land eller hvilken nation.
Ej heller vidste jeg, om jeg måtte døje her en nat...
... en uge eller en måned.
Den første nat vovede jeg end ikke at tænke på farerne, der lurede.
Jeg tænkte på, hvorledes jeg skulle overleve uden mad og våben og alene.
Men ved solopgang var jeg ved godt mod.
Skibet stod fast på det rev, hvor hun var forlist-
- og måske kunne jeg finde mad og drikke om bord.
Tanken indgød mig håb.
Hallo? Er her nogen?
Skibet lå således på revet, at det kun var halvt fyldt med vand.
Stævnen var tør, og jeg fandt krudt, våben og proviant.
Tømrerens kiste var der også. Jeg manglede erfaring med værktøj-
- men besluttede mig til at lære.
Stormen havde smadret storbåden, men jeg fandt et stykke af dækket-
- og brugte det som flåde.
Tidevandet og en let brise førte mit beskedne fartøj i land.
Jeg var helt stolt af mig selv. Indtil videre.
Heldet var med mig. Jeg havde proviant, værktøj, tømmer-
- og godt selskab i kaptajnens hund, Skipper.
Værsgo.
Du får ikke mere. Fra nu af må du klare dig selv.
Jeg foretog dagligt ekskursioner væk fra kysten-
- og trængte længere og længere ind i landet.
Jeg vidste, at vi havde sejlet nogle mil udfor Guinea-
- og forestillede mig, at området måske var forbundet til et fastland-
- hvor jeg eventuelt kunne finde en form for civilisation.
Det er en ø.
For at kunne observere forbipasserende skibe-
- besluttede jeg at slå lejr så tæt på kysten som muligt.
Ugerne blev til måneder, og der kom ingen skibe.
Men jeg troede fast på, at det måtte ske.
Før eller siden ville et fartøj dukke op.
Skipper! Ti stille!
Åh, Gud...
Kom tilbage! Kom tilbage!
Den dag indså jeg, at det ikke nyttede at sætte sin lid til skæbnen-
- eller Guds hjælp for at overleve.
Jeg var overladt til mig selv.
Og med tiden begyndte jeg endog at holde af mit ø-rige.
Skønt jeg ikke gik ubeskæftiget rundt-
- var tankerne konstant hos det liv, jeg havde forladt.
Nu skal du høre verdens bedste lyd. Skotlands sjæl.
Tankerne om Mary inspirerede mig, thi en skønne dag var jeg hjemme igen.
Her gik jeg i land 30 september 1705
Jeg rejste et monument over min ankomst til øen-
- hvorpå jeg omhyggeligt førte regnskab med dagene og månederne.
Et år, Skipper. Et helt år...
Mangt en vild fantasi plagede mig, mens jeg søgte mit slots tryghed.
Hver en busk og træstub var pludselig et menneske-
- og i min rædsel forestillede jeg mig, at Satan selv-
- havde sat sine fodspor på min strand.
Fra et sted på øen hørtes næsten glemte lyde. Menneskestemmer.
Men stemmer, som jeg aldrig havde hørt dem før.
Bliv. Bliv her!
Vær ej bange.
Jeg er din ven. Ven!
Giv mig den.
Hvad tænker du på?
Jeg frelste dit liv!
Vil være din ven.
Hvordan får jeg dig til at forstå? Ven...
Jeg er din ven!
Mad...
Mad!
En gave. Fred.
Geværet? Næh, nej. Det er farligt.
Tag det og jeg må dræbe dig, og det er jeg helst fri for!
Mad...
Nej...!
Blasfemi...
Det er blasfemi.
Hvordan kunne jeg forestille mig venskab med denne vildmand?
Han tilhørte en anden verden, i Satans vold.
Jeg, Robinson Crusoe, ville beskytte mit rige imod alt ondt.
Vær beredt, Skipper! Vi får besøg af en fjendtlig hedning!
Lidet anede denne hedning, at hans modstander var soldat-
- og udlært i strategi såvel som militære kampformer.
Mine følelser er svære at beskrive.
I to fulde år havde jeg længtes efter et andet menneskes selskab-
- og nu var vi fjender. Jæger og bytte.
Han var derude. Et eller andet sted på min ø.
Tilbage, din sorte hedning!
Lad den ligge! Lad være, siger jeg!
Ja, værsgo. Skyd bare hovedet af dig selv.
Giv mig geværet. Giv mig det!
Kom, så får du den her! Se!
Rejs dig!
Rolig nu...
Forstår du, det er farligt?
Død!
Hvem er du?
Hvad er du?
Se...
Ja!
At han var vild, kunne ingen bestride-
- men han virkede som en redelig mand.
Med tiden kunne han civiliseres, og dét var måske min mission.
Hvad hedder du?
Hvad med Hamish?
Det hed min bror.
Er det torsdag?
Nej, fredag...
Fredag.
Fredag... Herre.
Herre... Fredag.
Fredag...
Du sover her.
Du... sover... her!
Bare til i morgen tidlig.
Mad.
Kom ikke nærmere.
Mad.
Herre.
Bliv. Bliv her.
Kom her...
Jeg havde gjort staklen uret, og det angrede jeg.
Jeg fik ingen bedre undersåt i mit menneskekærlige rige.
Det mente jeg i al fald dengang.
Fredag arbejdede hårdt og flittigt-
- og viste store evner til at dyrke og høste afgrøder.
Han begyndte endog at instruere mig.
Med tiden besluttede jeg at lære ham engelsk-
- og til min forbavselse beherskede han sproget i løbet af et halvt år.
Men andre aspekter i uddannelsen viste sig mere besværlige.
Lad os tale lidt om Gud, Fredag.
- Gud? - Skaberen, Gud.
- Han har skabt alting, også dig. - Pakia.
- Pakia er Gud. - En krokodille.
- Længe siden, ingen jord, kun vand. - Skabelseshistorien.
Pakia leve i vandet. Skabe tingpopo...
...og tangpopo. - Han skabte solen og månen.
Sol og måne gifte sig, få baby. Mennesket. De skabe mig.
Nej, Gud skabte dig.
- Man kan ikke tilbede en krokodille! - Hvorfor ikke? Krokodilletænder!
Siger denne Pakia, at I skal æde jeres fjenders kød?
Give kræfter. Spise fisk, svømme godt.
Spise firben, klatre godt. Spise hjerte, blive stærk!
Hedensk blasfemi!
Den sande Gud er stor og har magt.
Den sande Gud er kærlighed. Han lærer os at elske vore fjender.
Pakia er ikke Gud.
- Vis mig Gud. - Det kan jeg ikke.
- Du se Pakia, jeg se Gud. - Man kan ikke se Ham! Han er i ånden!
Jeg se ånder i træer. I træer og dyr. Over alt!
Gud er her. Dette er beviset på Guds eksistens.
Disse hellige skrifter er beviset på Hans kærlighed og visdom! Værsgo!
- Hvor? Jeg ikke se nogen Gud. - Fjols! Du skal læse den! Se nu...
Det er blasfemi, og din sjæl vil brænde op i Helvede!
Jeg ikke lide din Gud.
Jeg ikke lide dig.
Tilgiv os vore synder, Herre...
Jeg vidste, jeg ville angre mine hårde ord.
Om Fredag drog nytte af vort bekendtskab, ved jeg ej-
- men jeg takkede forsynet for at have fået en hjælper.
Jeg er alene igen. Det går udmærket.
Jeg spiser godt, og livet er tåleligt, men jeg savner hans selskab.
Der er gået adskillige uger nu. Vore veje krydses af og til-
- men vi taler ikke. Kommunikerer slet ikke.
Som student skrev jeg om de religiøse krige, som har plaget menneskeheden-
- siden tidernes morgen. 'Det er trist", tænkte jeg.
Dette univers kun for to var nu splittet af vor egen religiøse krig.
Noget måtte gøres.
Dette kan ikke fortsætte!
Vi opholder os på samme ø uden at tale sammen!
Jeg er ked af de ting, jeg sagde. Og gjorde.
Jeg var vred. Undskyld...
Kom med tilbage.
God fisk. Spis.
Nu var vi altså tre, og atter hørtes latter på stranden.
Hans og min.
Krigerne, der bragte Fredag til øen, ville sandsynligvis vende tilbage.
Nimas-stammen var den dominerende på Fredags ø-
- og hans folk havde ofret ham til de vilde.
Krudt...
- Det er dét, de kommer efter. Magt. - Store krigere.
- De kommer tilbage. - Jeg besluttede at være rede.
Som jægere forberedte vi velkomsten.
Jeg forklarede Fredag, at den hvide mands magi ville sende-
- vore fjender hjem til Pakia en rum tid før forventet.
Skipper!
Kære Gud. Jeg takker Dig for tiden med denne trofaste skabning.
Han var min ven.
Kommer Skipper op i Crusoes himmel?
Hunde har ingen sjæl, Fredag. Det har kun mennesker.
- Kun mennesker kommer i himlen. - Synd. God hund.
Fredag beder Pakia passe på hundens ånd.
En stædig sjæl lærer ikke nemt at vise ydmyghed.
Engang troede jeg, at min vej var den rette.
Nu tvivlede jeg.
De kommer tilbage.
Mange krigere vil komme ved nymåne. Efter din magi.
Vi kan ikke slå dem alle. Lad os bygge en båd og sejle til din ø.
- Nej. Kan vi ikke. - Hvorfor ikke?
Kan aldrig komme dertil.
- Jeg død mand. Dette dødens ø! - I al fald hvis vi bliver.
- Byg båd og sejl til din ø! - Kunne jeg blot.
Men min ø ligger på den anden side af verden. Mange måner væk.
Hvad din ø hedde?
Storbritannien.
Britany.
Nua Britany.
- Kender du Storbritannien? - Ikke så langt. En måne, måske.
- Mener du New Britain? - Nua Britany.
Rigtigt navn Uua-ma-tupiit. Hvide mænd kalde det Nua Britany.
- Har du set hvide mænd før mig? - Min far fortælle om dem. Ikke gode.
Hvide mænd tage alting. Ikke få tilbage.
Jord, mennesker. Tanga-folket. Gøre dem til slaver.
Du ikke hvid mand, herre. Du god mand.
- Er din ø nærmest, sejler vi dertil. - Nej.
- Ikke bede mig om det, herre. - Jeg hedder ikke herre!
Jeg hedder Robinson Crusoe.
- Robina Crus... - Crusoe.
Hvad så "herre" betyde?
Hvid mand.
- Jeg være din slave? - Nej! Det var en fejltagelse.
- Jeg ikke være din slave! - Nej... Vi er venner!
Vi kan bygge en båd og forlade denne ø!
Du frelse mig, kan ikke dræbe dig. Kan dræbe mig selv!
Bliv på øen og dø! Jeg bygger en båd og lever!
Endnu engang havde min arrogance jaget min ven bort-
- og jeg var alene igen.
Havde Fredag ret, var der mindre end en måneds rejse til New Britain-
- som var en af kongens kolonier udfor New Guineas kyst.
Men tiden var knap. Jeg måtte rejse før næste fuldmåne-
- og snart ville tyfonerne rase.
Jeg måtte af sted, mens tid var.
Hvis det ikke allerede var for sent.
Åh, jeg angrede mine uoverlagte ord.
Jeg fik sandsynligvis aldrig min ven at se igen.
Jeg ikke være slave!
Det ved jeg, Fredag! Du er min ven!
Du høre mit ånde-navn.
Kun ånd, mig og kloge Tanga-mænd kende det.
- Hvorfor fortæller du mig det? - Crusoe frelse mit liv. Tie nu.
Give fugls kræfter. Flyve trygt til land.
Hurtigt!
Af frygt for at dette uvejr var ligeså slemt som dét, der sendte mig hertil-
- bragte vi vores husdyr i ly.
Sammen ville vi ride stormen af, som blev den værste i mands minde.
Ikke tid til at bygge ny båd.
Månen næsten stor. Mange, mange krigere kommer.
Der er ingen skjulesteder. Vi må slås. Og måske dø.
Døden ikke betyde noget. Alle mænd dør.
Hvordan man dør, betyder noget.
Så vil vi dø som krigere.
Ved sidste fuldmåne var mange Nimas-krigere undsluppet vore fælder-
- så denne gang vidste fjenden, at vi var der.
Vi havde kun vor opfindsomhed og den sidste smule krudt som forbundsfæller.
Jeg ved ikke, hvor længe jeg havde ligget, da Fredag vækkede mig.
Jeg følte kun en svag smerte, men mine lemmer var kolde som is.
Jeg vil ikke dø her.
Bliv hos mig, indtil...
- Og rejs så hjem til dit folk. - Kan aldrig rejse hjem.
Fredag er død mand. Kan ikke rejse hjem.
Jeg er død for mit folk. Er tanuang.
Er på dødens ø. Ingen rejser herfra.
Jeg vil ikke dø her.
Fredags folk havde ofret ham og betragtede ham derfor som død.
Hvilket var værre end døden, idet han aldrig mere kunne optages i stammen.
Ironisk nok var denne døde mand min eneste chance for overlevelse.
Fredag...
Robin...
Du leve. Fredag sørge for dig.
- Fredag følge dig hjem. - Ja, hjem...
Uden proviant og ude af stand til at sætte kurs mod New Britain-
- tog vi af sted til Fredags ø.
Fredag troede på, at hans folk kunne gøre mig rask-
- mens hans egen skæbne var langt mere uvis.
Jeg talte ikke dagene til søs, men Gud var os nådig og brisen mild.
Og med Fredag som guide ankom vi til hans hjem-ø i god behold.
Du blive rask. Hun bruge magiske blade.
Tak.
- Din kone? - Var kone.
Hun tro, jeg dø, da Nimas tage mig.
Ikke komme tilbage, hun finde ny mand.
- Er jeg en ond ånd? - De tro, du være slavehandler.
Tit hvide mænd komme og tage mange krigere og unge mænd som slaver.
- Tog min søn. - Åh, Fredag...
De tro, du gøre dem til slaver.
- Hvorfor hjælper hun mig så? - Du syg.
Dårligt at dræbe syg mand. Ikke pænt.
- Han bede til guderne. - Hvad siger de?
Vi kæmpe. En af os dø. Jeg dræbe dig, jeg kan blive.
- Du dræbe mig, du kan rejse. - Jeg kan ikke dræbe dig!
Jeg være død! Ingen kone, ingen sønner.
Bedre at dø som kriger.
- Jeg nægter at kæmpe imod dig! - Du skal!
Eller vi begge to dø.
Jeg kan ikke!
Almægtige Gud! Hent mig til Paradis, om jeg er Dig værdig!
- Dræb mig og leve. - Kan ikke dræbe ven.
Gør det.
Kom så! Denne vej!
Tag det roligt, kammerat! De vilde rører dig ikke nu!
ÅH, NEJ!!
Skæbnen havde gemt en skånselsløs trumf til sidst.
Akkurat som en duel tvang mig bort fra mit fødeland-
- forårsagede en kamp mellem venner min tilbagevenden.
Jeg fik friheden af de mænd, som dræbte min ven-
- og hærgede hans folk og familie.
Slavehandlerne plejede mig og satte mig i land i Lissabon.
Jeg påmønstrede et handelsskib, og seks år efter min afrejse-
- vendte jeg tilbage til Skotland.
- Han gav Dem dagbogen. - Ja.
Jeg må skrive det, Robert.
- Du savner ham, ikke sandt? - Han frelste mit liv.
Han førte dig hjem til mig.
Har jeg lært af det?
Muligvis.
Mary og jeg blev gift og stiftede familie.
Vi var velsignet med lykke og fremgang, men resten af mine dage...
... tænkte jeg ofte på den mand, som gav mig den største gave af alle:
Liv, da jeg var døden nær.
Og venskab, indtil døden os skilte.
I 1717 færdiggjorde Daniel Defoe sin første roman "Robinson Crusoe".
Bogen blev en omgående succes.
Han skrev desuden "Moll Flanders" og "Roxanna" m. Fl.
Daniel Defoe døde i 1731 -
- men eventyret om Robinson Crusoe lever videre.
SLUT Danske tekster: CommuniCation Filmlab AzS